AUSÕNA
See lugu algas veel enne seda, kui ma kohtusin loo väikese kangelasega.
Millalgi suvel läksin ma parki. Ma ei tea, kuidas seda parki nimetati,
oli see saarel, vana kindluse kõrval. Mul oli kaasas huvitav raamat.
Ma lugesin ja ei märganudki, kuidas oli õhtu kätte jõudnud.
Mulle tundus, et sealsamas, põõsaste taga, nutab keegi.
Kes sulle liiga tegi?
Poiss lakkas kohe, nagu käsu peale, nutmast.
Mitte keegi. - Miks sa siis nutad?
Tahtsin võtta poisi käekõrvale. Tule, lähme.
Ma ei saa. - Mida sa ei saa?
Ära minna ei saa. - Kas sa tunned ennast halvasti?
Ei, olen terve.
Vaata, on juba hilja ja park suletakse. - Ma olen valves. Me mängime.
Kellega sa siis mängid?
Ta ohkas ja ütles, ma ei tea.
Sel hetkel, pean tunnistama, mõtlesin, et poiss tõesti pole terve.
Mida sa räägid! Mängid, ja ei tea, kellega?
Jah, ütles ta, ei tea.
Ma istusin pingil, aga siis tulid suured poisid.
Nad küsisid, kas ma tahan nendega sõda mängida. Mina ütlesin, et tahan.
Üks suur poiss, Tðapajev, ütles, et sina oled vahimees ja anna ausõna, et ei lahku.
Ja siis? - Mina ütlesin, et annan ausõna.
Jah, aga kus nad nüüd on?
Poiss ohkas jälle sügavalt. - Läksid minema.
Kuidas, läksid minema? - Unustasid.
Miks sa siis seisad siin? - Ma andsin ju ausõna.
Selline lugu siis... Ma tahtsin teda väga aidata.
Aga mida sain ma teha? Minna neid poisikesi otsima?
Kust neid nüüd leida? Nad näevad juba ammu und, aga see poiss seisab postil.
Sa tahad ilmselt süüa? - Tahan.
Teeme nii: sina jookse koju sööma,
aga mina seisan siin sinu asemel.
Kas siis nii võib? - Miks ei või?
Aga te pole ju sõjaväelane!
Tal oli õigus.
Ma ei saanud teda isegi valvest maha võtta.
Siis tuli mulle järsku pähe õnnelik mõte.
Seltsimees sõjaväelane, üks hetk!
Seltsimees sõjaväelane, seal pargis on üks poiss, kes seisab valves.
Sõjaväelane imestas, et mis tema asjasse puutub?
Tema tramm oli juba läinud ja ta vaatas mind väga pahaselt.
Ilmselt arvas temagi, et ma pole päris terve.
Kui seda mõistsin, ei jäänud ma ootama. Lähme, lähme!
Miks te mulle kohe ei öelnud?
Näed, ma tõin sulle komandöri.
Seltsimees vahimees, mis on teie auaste? - Olen seersant.
Seltsimees seersant, käsin teid lahkuda teile usaldatud postilt!
Poiss vajus näost ära ja küsis, et mis auaste teil on?
Olen major.
Just nii, seltsimees major! Käsk jätta valvepost.
Võib-olla saadan sind, küsis major. - Ei, ma elan lähedal, ma ei karda.
Mul on väga kahju, et ma ei saa teile öelda, mis on selle väikese inimese nimi,
kus ta elab ning kes on tema isa ja ema.
Selge on üks: poiss, kellel on selline tahtejõud ja nii kindel sõna, kes ei karda
pimedust, ei karda huligaane, seda ei hirmuta ka palju hirmsamad asjad.
Jutustas Pastella